“Els informes de la policia semblen redactats
per la desapareguda Brigada Político-Social del Franquisme”

Sentència 101/99 Jutjat Del Penal Número 4 de Barcelona

QUE ENS DEIXIN EN PAU
Moviments socials, repressió i muntatges policials

5 anys de criminalització a càrrec del Grup 6 de la Brigada 
Provincial d’Informació del Cuerpo Nacional de Policia

Barcelona, gener del 2001

SOBRE EL DOSSIER						

El dossier que tens a les mans és un esboç d’un projecte que teníem pensat a més llarg plaç sobre el balanç repressiu contra els moviments socials des de l’arribada de Julia Garcia-Valdecasas a la Delegació del Govern.
	Malauradament, el que hauria de ser un dossier més el·laborat, analític i concís que pensàvem el·laborar durant els propers mesos s’ha convertit en un treball d’hores i un parell de dies, com a conseqüència de l’últim muntatge policial.
	Com que la realitat supera la ficció, les fonts utilitzades han estat diligències judicials, atestats policials, articles de premsa, declaracions oficials, testimonis personals i material dels moviments socials.
	Només hem citat els casos més rellevants, més documentats i contrastats. Esperem que aviat et puguem fer arribar el dossier definitiu. 
	Els Fets De les Darreres Setmanes Van Forçar als Moviments Socials a veure La Necessitat de Redactar Aquestes Línees. En La Seva Redacció Han Participat Activistes del Moviment d’Okupació, del Moviment Antifeixista, del Moviment Antimilitarista i d’Organismes Populars i Grups de Solidaritat.
	Fins que ens deixin en pau...

FE DE ERRATAS: Pensamos con la zurda. Ese es nuestro error.
__________________________________________________________________________________

Per Qualsevol Informació O Aclariment o Per Rebre els Annexos:
suport@sindominio.net
Telèfon: 696.047.917

___________________________________________________________________________

Per Adhesions: El Dossier “Que ens deixin en Pau” es va Presentar Públicament Dilluns 29 de Gener Al Centre Internacional de Premsa amb la Presència de Diferents Membres dels Moviments Socials. El Dossier Definitiu amb les Adhesions Definitives Es Presentarà el 23 de Febrer en el Marc de Les Jornades Antimilitaristes Convocades al Convent de Sant Agustí de Barcelona per l’Assemblea Antimilitarista de Catalunya. Podeu fer Arribar les Vostres Adhesions a:   suport@sindominio.net o torna@gracianet.org
___________________________________________________________________________

Als i les que continuen pensant 
que el que està al revés és el món. 
I no nosaltres.

Als i Les Immigrants en Vaga de Fam

Al Grup 6 De La Brigada Provincial d’Informació
per aprendre i posar en Pràctica Allò que Deia El General Videla,
Un Altre Demòcrata de Tota La Vida: 
“Terrorista No Es Sólo Quién Pone Bombas,
Sino Quién Actúa Contra Los Valores 
De Nuestra Sociedad Occidental Y Cristiana” 
El General Videla Va Fer Próspera L’Argentina Imposant 
La Cultura De Terror a Un Preu De 30.000 Desapareguts.

Davant els esdeveniments dels darrers dies arran de la detenció del Comando Barcelona d'ETA, els moviments socials hem decidit trencar el silenci i aturar la campanya de criminalització i desestructuració que el Ministeri d'Interior ha engegat contra els col.lectius alternatius de Catalunya. Els mitjans de comunicació estan atenent només als informes policials que ens defineixen com "la xarxa catalana de recolzament a ETA". Hem decidit aturar aquesta tremenda MENTIDA amb la informació que durant anys hem recollit sobre les pràctiques policials. Aquest és un dossier provisional: no trigarem a fer-vos arribar el definitiu.

0. INTRODUCCIÓ						 			         

PROU MUNTATGES POLICIALS
CONTRA ELS MOVIMENTS SOCIALS

Des de que Julia García-Valdecasas va ser nomenada delegada de govern del PP a Catalunya l‘any 1996,  els moviments socials estem més que mai al punt de mira de la criminalització i la repressió. El balanç supera les 500 detencions en 5 anys, a raó d’ un muntatge policial, judicial i mediàtic cada 3 mesos aproximadament. Hem recollit les informacions substancials d’aquests intents reiterats de criminalització en l’apartat d’antecedents de fet. Però una ullada panoràmica als esdeveniments d’aquests 5 anys pot servir d’aproximació: l’any 96, la policia vinculava la resposta al desallotjament del Cinema Princesa amb Jarrai; el 97, als okupes de Terrassa amb escamots armats ; el 98, onada repressiva de desallotjaments: els desallotjaven, apallissaven, els apuntaven amb pistoles, els detenien i a sobre els acusaven d'agressió a la policia. El mes de gener del 99 Aznar visita la Universitat Autònoma: la protesta estudiantil és reprimida brutalment, violant així l’autonomia universitària. Mayor Oreja  i es publicita una llista d’estudiants perillosos relacionats amb Jarrai, fet que aixeca encara més indignacions. El 12 d'octubre de 1999, després de 17 anys d'acte feixista cel.lebrat impunement, el moviment antifeixista ha de suportar que se'l criminalitzi, empresoni i se'l relacioni altre cop amb Jarrai. Es recuperen del cop i demostren qui són els violents i els que actuen impunement: 12.000 persones prenen el carrer el 21 d’octubre en protesta per l’empresonament de 14 persones. El 2000 la prepotència popular culmina amb una nova desfilada militar a Barcelona, que vol ser una nova demostració de força del govern central. Quan el teixit associatiu i antimilitarista surt al carrer a rebutjar la ocupació, Interior, el CESID i alguns mitjans de comunicació tornen a utilitzar el fantasma de Jarrai per a desprestigiar les protestes. El ministre Josep Piqué, en declaracions públiques, veu “a ETA rera la protesta”. El Partit Popular ha decidit imposar la màxima franquista de "La calle es mía". I ho està fent a costa de desprestigiar, desestructurar i minar els moviments socials de Catalunya.

La recent detenció de dos membres d’ETA acusats d’integrar el Comando Barcelona ha servit de pretext per a generar un nou muntatge de dimensions imprevisibles i esfereïdores. Interior i la Delegació de Govern estan aprofitant el consens social que té la lluita contra ETA a l’estat per a legitimar tots els muntatges policials que han engegat en 6 anys contra els moviments socials a Catalunya; per a justificar davant la opinió pública l'assetjament, la repressió i la difamació que ens han aplicat durant aquests anys assegurant que practiquem o donem cobertura a la lluita armada. La nostra lluita és pública, quotidiana i visible per a tothom que vingui als centres socials, a les manifestacions, a les activitats que organitzem.

__________________________________________________________
PRIMER ES DETÉ, DESPRÉS ES BUSQUEN LES PROVES

El que no s'està mostrant a la opinió pública és l'actuació real de la policia en aquest muntatge. Un exemple clar el tenim en la detenció i incomunicació de M.A.C. en relació al comando: la policia el deté el dijous 11 de gener sense cap prova inculpatòria. 15 policies regiren a les tres de la matinada casa seva enduent-se com a prova un carnet de subscriptor a una editorial basca. La raó principal de que el detinguin és que la Brigada d'Informació de la Policia Nacional el té assenyalat com a sindicalista combatiu i militant comunista que mai se n'ha amagat. En els mesos precedents, M.A.C. havia rebut advertències en aquest sentit i amenaçes d’agents de paisà a la porta de casa seva.

Li apliquen la Llei Antiterrorista (LAT), que com han assenyalat la CPT, la ONU i Amnistia Internacional, vulnera tots els drets fonamentals. L'interroguen i el torturen psicològica i físicament, arribant a agredir-lo amb una guia telefònica per no deixar-lo marcat. A la seva arribada a dependències policials li ensenyen una finestra oberta i li diuen que es el seu destí si no ‘parla‘. Quan finalment arriba a la Audiència Nacional després de 5 dies d'incomunicació, la jutge Teresa Palacios li demana que entengui l'equivocació que han comès amb ell. El mateix passa amb Daniel M.C. i Marta M. C., que van sortir amb llibertat sense càrrecs després de demostrar-se que no sabien res de les activitats dels llogaters del pis i convertint en una detenció sota la LAT el que havia de ser un tràmit ordinari d‘una diligència policial. F.B.M i C.M.G. també van ser detinguts en el marc de la LAT per haver allotjat una nit a Diego Sánchez , i van sortir en llibertat sota fiança de 200.000 ptes cadascún; la companya de Diego fou detinguda i deixada en llibertat el dimarts 16 de gener, després de demostrar-se que no sabia res del seu parador. La investigació podria haver-se fet en diligències ordinàries sense necessitat d’aplicar la LAT a 5 persones amb tot el perjudici que comporta per la seva imatge. Qui indemnitzarà psicològicament i socialment a aquestes persones que han quedat assenyalades com a culpables? El cas de M.A.C., que ha costat a familiars i amics 600.000 pessetes entre desplaçaments i despeses, ja està en mans dels organismes internacionals de defensa dels drets humans.

__________________________________________________
CONFUSIÓ, DESINFORMACIÓ I MENTIDES

El nucli dur del muntatge, però, es dóna a partir del moment en què Diego Sanchez (veure Annexos) decideix entregar-se al jutjat de guàrdia per evitar que li apliquin la LA. Des de que la policia el posa en recerca i captura, els mitjans de comunicació publiquen sense contrastar els primers teletips policials que afirmen que Sánchez “va ser el que repartia els cohets que es van llençar contra la policia en la manifestació antifeixista del 12 d’octubre”. En primer lloc,  Diego Sánchez no va assitir ni participar en la convocatòria del 12 d’octubre de 1999, per tant és impossible que hi assistís. Igualment tampoc conduïa cap furgoneta repartint cohets, perquè no hi havia cap furgoneta. En tot cas, si la policia ha sostingut la greu acusació que Sanchez conduïa una furgoneta repartint cohets, com es que no se l’havia detingut?

En segon lloc, la vinculació policial d’un suposat membre d’ETA amb el moviment antifeixista té un objectiu clar: perjudicar les 22 persones encausades en el procès judicial pels fets i treure’ls tot el suport social que van rebre després de ser detingudes, empresonades i criminalitzades des dels mitjans de comunicació, així com desprestigiar la lluita antifeixista en general. Arran dels fets del 12 d’octubre del 99, el moviment antifeixista va treure a la llum que les organitzacions feixistes han estat reunint-se i actuant durant 17 anys al barri de Sants amb la passivitat còmplice de la Delegació de Govern i de l’Ajuntament. Les mobilitzacions veïnals del 12 d’octubre del 2000 i l’ampli recolzament que ha rebut la Plataforma Cívica per un 12 d’octubre en llibertat incomoden la Delegació perquè demostren que empara els feixistes i criminalitza els i les que denuncien aquesta situació. D’altra banda, el primer informe sol·licitat pel Consell d’Informació de Catalunya a l’Aula de Recerca de la Facultat de Ciències de la Comunicació Blanquerna va concloure que els mitjans de comunicació van vulnerar el Codi Deontològic del Col.legi de Periodistes -reproduint filtracions policials falses i no contrastades- en les informacions relatives a la manifestació del 99 i van propiciar un clima d’alarma social determinant perquè la jutgessa Remei Bona empresonés 14 persones i deixès en llibertat amb càrrecs a altres 8. 

Per tant, la policia recuperaria la credibilitat i la seva capacitat manifesta d’aportar una sola prova, si poguès demostrar que Jarrai va organitzar els enfrontaments del 12-0 del 99. Determinats articles de premsa han arribat a afirmar gratuïtament, en base exclusiva a indicis policials, que “ETA planeaba crear un comando catalán” y “captar a nuevos activistas entre las organizaciones antisistema que operan en Cataluña, según las conclusiones a las que ha llegado la Policía” (Albert Gimeno, ‘La Vanguardia’, dijous 24 de gener del 2001). 

L’estratègia criminalitzadora del PP és prou clara. En declaracions a la cadena COPE la delegada del Govern a Catalunya, Julia García-Valdecasas, (que ha rebut reiterades peticions de dimissió des dels més diversos àmbits socials, polítics i sindicals) ho deixava prou explícit: per ella, la policia “ha aconseguit demostrar per primera vegada (és a dir, reconeix que mai ho havien demostrat ni abans ni ara) la relació entre els grups radicals antisistema i ETA”. Valdecasas va declarar a aquesta emissora que “activistes d’aquests col·lectius (...) van a Euskadi on reben de Jarrai ‘adoctrinament ideològic i ensinistrament en violència al carrer, com una fase prèvia a la seva col·laboració més o menys activa amb ETA”. (“Valdecasas Vincula Eta amb els Grups Antisistema”, El Periòdico de Catalunya, dijous 25 de gener). 

El diumenge 28 de gener, Jaime Mayor Oreja ha afirmat que “ETA ha contactat amb grups violents, radicals i independentistes catalans que li proporcionen informació per atemptar. Teníem raó quan, arran dels incidents de la UAB vam alertar que això estava passant. No eren excuses”. En una situació d’aquestes característiques, no és evident que si tingués una sola prova s’haguessin produït detencions? Un rosari de mentides que fan aigües. Ni una sola prova de la inversemblant i criminalitzadora teoria que “Jarrai” o “ETA”-com afirma, en un salt qualitatiu, en les darrers declaracions- estiguessin a la UAB. No cal dir que Mayor Oreja també ha vist ‘Jarrai’ a les protestes mineres a Astúries. Sense comentaris.

______________________________________________________________
ZIGOR LARREDONDA: EL DARRER MUNTATGE POLICIAL

Un altre objectiu clar de la criminalització policial és el moviment d’okupació, personalitzat en el muntatge que han tramat entorn de Zigor Larredonda, veí de Terrassa i participant d’aquest moviment a la ciutat. Abans d’interrogar Diego Sánchez, la policia ja afirmava en els seus informes que aquest havia tingut contactes amb Zigor. Alhora, asseguraven que Zigor va intentar reestructurar el Comando Barcelona l’any 1995, tot ique Zigor va quedar en llibertat sense càrrecs per ordre de Garzón.

Zigor Larredonda és objectiu de la criminalització i la persecució policial des de que l’any 95 la policia va aplicar-li la LAT acusant-lo d’haver tingut un contacte amb una membre del comando. L’auto de llibertat sense càrrecs de l’Audiència Nacional  al 1995 que declara la seva innocència i l’absència de proves que l’inculpin no ha servit absolutament per a res. Tots els mitjans han publicat, estigmatitzant, el seu nom i cognoms, fotografia i biografia personal donant per bona la versió policial que el considera culpable. També han dit que el van detindre en companyia de la etarra Rosario Ezkerra quan en realitat van irrompre a casa seva mentre dormia amb la seva companya. Considerem que podrien estar incorrent en un delicte de calúmnies i injúries amb publicitat, violació de la intimitat i a la pròpia imatge i publicació d‘afirmacions falses. 	D’altra banda, el dret a la pressumpció d’innocència tampoc se li ha respectat, fet que ha arribat a constatar el mateix alcalde de Terrassa, Manuel Royes, en un comunicat enviat als mitjans de comunicació. Tots aquests fets han portat a la família de Zigor a presentar una querella contra els professionals dels mitjans de comunicació responsables de les informacions esmentades el dijous 25 de gener als jutjats d’instrucció de Barcelona (veure  la querella a l’ annex).

Una afirmació significativa publicada als mitjans és que Zigor tenia un mapa de Sant Adrià del Besos, localitat on ETA va atemptar contra un regidor del PP. Aquesta informació, segons la policia, es desprén del registre del seu domicili a Barcelona. Tot i així, els mèdia afirmen que el pis estava a Terrassa. Altres mentides notòries és que és dirigent de la PUA o que no anava a la feina des de dijous (quan Zigor es troba a l’atur)

 En primer lloc, el mapa esmentat és un annex de la guia de Barcelona que l’Ajuntament reparteix entre TOTS els ciutadans; en segon lloc, el registre es va efectuar quan la companya de Zigor, que cohabitava amb ell, estava a Madrid acompanyant-lo a declarar a l’Audiència Nacional; en tercer lloc,els familiars han afirmat en declaracions als mitjans que el registre  podria haver-se en condicions irregulars: la policia va trencar la porta del domicili i l’inventari de coses que han tret de dins es troba sota secret de sumari. Per tant,  no es pot saber si van escorcollar la casa amb testimonis que no fossin policies, tal com estipula la llei. Tampoc saben si s’han endut objectes personals amb les empremtes dactilars de Zigor per inculpar-lo dient que s’han trobat en els pisos dels membres del comando o bé la policia ha  deixat proves incriminatòries en el pis. El pare de Zigor ha afirmat que ha vist el llum obert del seu domicili en més de dos ocasions i que la policia pot entrar i sortir quan vulgui, ja que han posat un candau a la porta i només donaran la clau a la seva companya si va a buscar-la a la Direcció General de Policia. La policia va comunicar-li aquest extrem trucant-la al seu telèfon mòbil personal sense explicar-li en cap moment com l’havien aconseguit.

Zigor va anar a declarar voluntàriament a l’Audiència Nacional per preservar la seva integritat física, ja que coneix prou bé els “hàbils” interrogatoris i tortures que comporta l’aplicació de la LAT i ha negat tenir cap relació amb el Comando Barcelona en la seva declaració davant el jutge. Malgrat tot, el jutge ha decretat presó incondicional acusant-lo de col.laboració amb banda armada, basant-se en la declaració de Diego Sánchez davant la policia. Larredonda ha fet saber que Diego Sánchez ha patit tortures físiques i psicològiques a comissaria i que va declarar sota greus pressions. Per tant, una declaració sota tortura no té cap valor judicial. La primera visita familiar a en Zigor a la presó de Soto del Real (Madrid)  ha confirmat de primera mà l’existència d’un muntatge policial contra en Zigor.

La darrera vulneració dels drets fonamentals de Zigor Larredonda s’ha donat a dins de la presó de Soto del Real, on el director del centre penitenciari ha obligat a Zigor a signar un document on accepta que totes les converses telefòniques que mantingui amb els seus familiars i amics seran intervingudes i grabades. El director justifica aquesta mesura amb tres punts: el primer , la perillositat de Zigor per la seva suposada relació amb el terrorisme; el segon, la seva suposada vinculació amb ETA; el tercer, la ruptura de la treva entre ETA i el govern, fet que fa suposar als responsables del centre que Zigor podria passar informació perquè fessin un atemptat contra la presó de màxima seguretat. Tot plegat resulta inversemblant, aberrant i altament ofensiu contra aquesta persona i el seu entorn més proper. 

Nosaltres tenim clar que Zigor està a la presó per tres motius bàsics: el primer, la seva vinculació familiar amb el País Basc; el segon, la seva constant i ferma implicació política en els moviments alternatius, no jeràrquics i solidaris; i, per últim, l’ampli suport que va rebre durant la seva detenció el 95, on múltiples sectors de la societat civil catalana van demanar la seva llibertat sense càrrecs. Des d’aleshores i com molts, Zigor ha estat en el punt de mira de la policia, que ha engegat una persecució personalitzada provant de criminalitzar-lo en diferents ocasions.

No és gens casual que la policia aprofiti aquesta conjuntura favorable a la seva actuació per criminalitzar el moviment d’okupació. De fet, estaven preparant la opinió pública per aquest cop repressiu des de l’atemptat contra el regidor del PP a Viladecavalls, localitat propera a Terrassa. Alguns mitjans de comunicació van publicar que la policia investigava que els “grups radicals“ de Terrassa podrien haver estat “informadors“. I quan es parla de radicals, la gent associa aquest estereotip mediàtic amb la okupació. Però, per què volen precisament ara demostrar aquesta vinculació recurrentment difos i mai -mai- demostrada?

________________________________
L’ANTIMILITARISME, TAMBÉ

El moviment antimilitarista també és objectiu de la ofensiva criminalitzadora de la Delegació de Govern a Catalunya. Tele 5 ha arribat a afirmar en el telenotícies que  Iñaki Crutxaga, un dels membres del comando Barcelona, estava a la manifestació contra la desfilada militar a Barcelona el 27 maig de 2000 (entre 20.000 i 70.000 persones -segons les fonts- el dia 20, 45.000 a la Ciutadella i 2.000 a Sants el dia 27). Una afirmació fora de tota lògica racional i desmentida no només per nosaltres. Recentment, el Consell de la Informació de Catalunya ha decretat que el diari La Razón va vulnerar el Codi Deontològic publicant en portada que Jarrai va participar a les protestes contra la desfilada . La Plataforma per la Pau va interposar una queixa davant del CIC per donar resposta als intents de criminalització del ministre Piquè i diversos mitjans de comunicació durant les setmanes prèvies a la desfilada. En conjunt, es tractava d’una campanya de desprestigi envers l’ampli clima de rebuig que va generar la presència de les Forces Armades en la societat civil catalana. No oblidem que milers de persones van manifestar-se durant els dies anteriors a l’acte militar i van assistir a l’acte de protesta organitzat a la Ciutadella. Pensarà la policia que Lluís Llach -que va participar en el concert contra la desfilada- també és col.laborador d’ETA? La informació de ‘La Razón’ el dia 28 incloïa una fotonoticia titolada “Incidentes en Sants” i la foto era... Lluís Llach en concert, sense cap peu de foto. Patètic.

A nivell comarcal, els moviments socials també s’estan veient afectats per aquest clima criminalitzador. El Diari de Girona afirmava recentment que el moviment okupa, independentistes i antitaurins podrien ser informadors d‘ETA (“La policia considera que el comando Barcelona tenia informadors a Girona”). El clima de “caña a la disidencia” -en paraules del catedràtic de Ciència Política de la UAB, Joan Subirats, (‘Límites Difuminados’, El Pais Catalunya, 17 de gener)- sembla que s’aguditza impunement.

___________________________________________
L’ASSETJAMENT POLICIAL CONTINUA

Així doncs, les peces encaixen en aquest nou muntatge policial contra els moviments de lluita social. Acusant-nos de donar cobertura a ETA justifiquen les irregularitats de les pràctiques policials i ens volen restar credibilitat davant la societat civil. Pensem, però, que les detencions arbitràries d’aquestes setmanes són només el començament d’una ofensiva traçada des del Ministeri d’Interior amb l’objectiu de desestructurar policial i socialment els moviments alternatius a Catalunya. Fa temps que sabem que el marc de la Llei Antiterrorista i l’enduriment de l’actual marc legal (reforma de la llei del menor, estrangeria) no està pensat únicament per a reprimir una de les parts implicades al conflicte basc, sinó per aplicar-la al conjunt de lluites socials arreu de l’estat espanyol. Dins l’enorme allau de mentides que està vessant la policia via mitjans de comunicació, absents de qualsevol rigor o el mínim respecte, ja no importa una més. Quan parlen de la “xarxa catalana de recolzament a ETA” estan al.ludint implícitament a l’anomenat “terrorisme de baixa intensitat” , a la kale borroka i  als denominats “grups Y”. Sospitem que el proper pas  de la Brigada d’Informació serà assenyalar persones conegudes dels moviments socials i inserir-les en un organigrama fictici sota les ordres dels suposats col.laboradors d’ETA, com han fet amb el moviment alternatiu de Madrid en relació als GRAPO. Està en les nostres mans i en les del conjunt del teixit associatiu i la societat civil aturar aquesta cacera de bruixes previssible. Més encara quan sembla confirmar-se la cimera al juny del Banc Mundial a Barcelona i es comença a desdibuixar una densa oposició social i popular.

__________________________________
L’EPICENTRE REAL DEL CONFLICTE: 
EL GRUP 6 Vs ELS MOVIMENTS SOCIALS

Pròximament el cap del Grup 6 de la BPI -protagonista destacat de tots aquests episodis d’impunitat policial- haurà de declarar davant del jutge per respondre a una querella criminal per tortura interposada per una persona detinguda a una manifestació del 4 de febrer del 1998, en el context d’una onada de desallotjaments de cases okupades. Fou precisament en aquesta època quan la Brigada d’Informació ( en termes col.loquials, la policia secreta) va començar a amenaçar amb pistoles a les persones assistents a manifestacions relacionades amb l’okupació: el 20 de gener, 6 membres del grup 6 encanonaven als manifestants en una manifestació de protesta per un desallotjament a Sants. Abans d’apuntar amb un arma havien provat d’intimidar-les per altres vies no menys brutals: retenint il.legalment a persones concretes i interrogant-les; seguint-les al carrer o presentant-se a la porta de casa seva; intimidant-les verbalment a les manifestacions; tocant-se l’arma que portaven amagada en la jaqueta o ensenyant la pistola, assenyalant amb el dit.

L’ esforç d’aquestes persones per fer públiques aquestes pràctiques policials els ha suposat una persecució constant per part dels membres del grup 6: la Brigada ha acusat d’agressió la persona que els va denunciar per tortures ; han intimidat i perseguit judicialment una fotògrafa que ha pogut retratar en vàries ocasions com treien la pistola i apuntaven la gent; han acusat d’agressió en més d’una ocasió a determinades  persones del moviment que han denunciat els fets davant dels mitjans de comunicació....Així és com actúa la policia que tenim i que ens estan retratant com a garants de la nostra seguretat i de l’ordre públic: acumulant informació, fotografies, fitxers il.legals sobre les persones i els moviments socials. El control i els seguiments que fa la Brigada es materialitzen en fitxers d’informació personalitzada que es troben als arxius de la DGP. Una prova més d’aquesta tasca la dóna una de les tres primeres persones detingudes en el muntatge entorn el Comando Barcelona: mentre restava incomunicat en dependències de la Direcció General de Policia a Barcelona, va poder veure tres arxivadors d’informació. Dos eren relatius a les mobilitzacions contra la cimera del Banc Mundial i el Fons Monetari Internacional a Praga i la cimera de caps d’estat de la Unió Europea a Niça -que estaven convocades pel Moviment de Resistència Global (MRG) i l’altre recollia informació de la campanya per l’abolició del Deute Extern. Per la policia, és delicte exigir la condonació del deute extern d’uns països empobrits que cada dia posen 70.000 morts -segons la FAO- com a conseqüència directa de la fam?
__________________________
PESSIMISTES DE LA REALITAT, 
OPTIMISTES DE L’ACCIÓ

La gent que formem part dels moviments socials alternatius fa temps que hem triat una opció conscient i conseqüent amb la nostra ideologia: la de practicar la denúncia de les injustícies socials, sigui l’especulació, la impunitat policial, la violència militarista o el caire feixista del nacionalisme espanyol, i fer-ho públicament, a cara descoberta, propiciant un debat social que han aniquilat la democràcia parlamentària representativa i les formes convencionals de participació política . La nostra opció de lluita, com hem dit abans, és quotidiana, pública i visible. Mantenim la nostra beligerància activa i les nostres subjectivitats contra la prepotència que sustenta el poder econòmic, polític i social actual. Precisament per això al Ministeri d’Interior  li interessa desacreditar-nos socialment i desmuntar-nos policialment. L’objectiu de la repressió no és tan sols ficar-nos la por dins el cos, sinó aturar el creixement i la consolidació de moviments com l’antimilitarisme  o la okupació: que deixem de construir espais de participació i debat horitzontal, de treball no jerarquitzat; que no poguem  seguir demostrant que es possible organitzar-se i fer avançar una societat des d’abaix i de forma igualitària, entre totes les persones que la composen, prenent les decisions per consens racional, fent arribar la informació a l’abast de tothom. Perquè si ho demostrem, ells no tindrien raó d’existir, i això els preocupa enormement.

Us convidem a que llegiu aquest dossier i ens ajudis a aturar aquesta nova Inquisició. 

1. MOVIMENTS SOCIALS, REPRESSIÓ I MUNTATGES POLICIALS________________________
ANTECEDENTS DE FET
Els antecedents són quelcom necessari i ineludible per afrontar amb un mínim de rigor qualsevol realitat social. Els repetits muntatges policials no són la concatenació de “fets aïllats” sinó la tasca planificada des d’instàncies policials per a criminalitzar els moviments socials alternatius. La següent relació cronològica d’actuacions repressives n’és la millor prova.
__________________________________________________________________________________

______________________________________________________________________________
JOCS OLÍMPICS 1992: OPERACIÓ GARZÓN
44 detinguts, 31 denúncies per tortures, 3 ingressos hospitalaris, 21 ingressos a presó

	La razzia contra persones i organismes vinculats a l’independentisme català es configurà sota les ordres del jutge Baltasar Garzón. La pau olímpica implicava també tancar la dissidència i entre altres greus vulneracions del dret a la llibertat d’expressió i el dret a una informació lliure i veraç es regira la seu del setmanari El Temps sense ordre judicial, es clausurà el programa “L’orquestra” de Catalunya Ràdio i es destituí Salvador Alsius com a cap d’Informatius de TV·, passant-lo a la secció de cultura. No cal dir que els responsables polítics d’aquella operació són a la presó per corrupció (Roldán, el del tracte “exquisit dispensat per la Guardia Civil) o indultats i condemnats per terrorisme d’Estat (com Rafael Vera). Els últims quatre presos van sortir el 1996, després de quatre anys de presó.

__________________________________________________________________________________
1991-1996 INFILTRACIÓ POLICIAL
AL MOVIMENT ANTIMILITARISTA i PRO-INSUBMISSIÓ
Els casos d’Albert Martinez i Angel Grandes Herreros

	La infiltració als moviments socials d’agents de les forces de seguretat de l’Estat demostra, en els pocs casos documentats, fins on pot arribar el que hom enten com estat policial i dinàmiques de control social. Els dos casos que aportem són prou significatius i es donen en el sí d’un moviment com l’antimilitarista que actua públicament i quotidiana des de la desobediència civil, en els anys posteriors a les massives protestes socials desencadenades amb la Guerra del Golf. Els agents Albert Martínez Hernando i Angel Grandes Herreros es varen integrar en més d’una dotzena de col·lectius alternatius de Catalunya abans de ser descoberts. Albert Martínez va arribar a ser el responsable del sistema informàtic del Casal de la Pau situat al carrer Cervantes. La gravetat dels fets és proporcional  a la informació acumulada durant anys sobre els ciutadans i ciutadanes que exercien i exerceixen el seu dret a lluitar i comprometre’s amb projectes antimilitaristes.

	Albert Martínez
	Número ú de la seva promoció policial, Albert Martinez aparegué després de les mobilitzacions en protesta per la Guerra del Golf en el Mili-KK argumentant que tenia amics en el mateix col·lectiu de L’Hospitalet. Martinez s’incorporà justament quan dos desertors estaven amagats i en ordre de recerca i captura per la policia i l’exèrcit. Des d’aquí passà al Casal de la Pau, un dels centres neuràlgics del moviment antimilitarista a Catalunya, on es reunien la majoria dels col·lectius pro-insubmissió de la ciutat i aconseguí ser el responsable del sistema informàtic de l’oficina d’Informació i Defensa del Soldat (IDS), mitjançant el qual accedí a les dades personals i dels col·lectius antimilitaristes de la ciutat. Participà el 1993 en les trobades d’estiu de Mili-KK, on es reuniren persones i col·lectius de tot l’àmbit dels Països Catalans. Participà també en els campaments de la LCR i amplià contactes fins que en una manifestació el 1995 és reconegut per veïns de L’Hospitalet que revelen la seva identitat i professió reals. Martinez, que va desaparèixer, va arribar a redactar  la Guia Antimili i els estatuts d’alguna de les entitats antimilitaristes.

	Angel Herreros Grandes
	Membre de les Forces de Seguretat de l’Estat i captat pel CESID, Angel Herreros inicià les seves tasques d’espionatge a través de l’emisora Ràdio Línia 4 de Nou Barris on realitza dos programes setmanals entre 1993 i 1994. Aquest mateix any, acompanyat sempre de la seva càmara fotogràfica, amplia la seva implicació i entra en contacte amb el Col·lectiu de Solidaritat amb la Rebel·lió Zapatista, el que li permet viatjar a Chiapas com observador internacional de drets humans. També s’implica amb el col·lectiu antimilitarista CAMPI, a una de les comissions de l’Assemblea d’Okupes i a d’altres entitats. La hiperactivitat i les sospites acaben per evidenciar la situació, que se li comunica. Herreros Grandes desapareix al día següent.

	Angel Herreros (la filiació real del qual és Angel Andrés Herrero) va passar després a tasques antiterroristes a la Brigada d’Informació del CNP de Sant Sebastià (País Basc) i actualment està imputat i acusat als jutjats de Madrid per l’assassinat de la seva companya afectiva, María del Carmen Pérez Márquez.

__________________________________________________________________________________
DETENCIONS 1995
Noves detencions sota la llei antiterrorista deriven en “llibertats sense càrrecs”

	La detenció de membres del comando Barcelona d’ETA arrosega quatre ciutadans catalans, sota la legislació antiterrorista, fins a l’Audiència Nacional on són deixats en llibertats sense càrrecs. La operació afectaria set ciutadans més que foren empresonats diversos mesos i fins a 4 anys. Les posteriors denúncies per tortures i maltractaments provoquen una iniciativa social de denúncia de la legislació especial antiterrorista. El tracte rebut per Zigor Larredonda, una de les persones detingudes aleshores i que ha ingressat fa pocs dies a la presó, Maria Ferrer o la família Mimbrero al complert tornen a mostrar la pràctica de la tortura a l’Estat espanyol. La detenció de Maria Ferrer, que sacsejà la Facultat de Ciències Polítiques de la UAB, suposà la suspensió de les classes i un dur comunicat emès per la Facultat que es va mobilitzar fins la seva posada en llibertat sense càrrecs. Maria Jesús Izquierdo, la Cap del Departament de Sociologia, realitzà aleshores una acurada anàlisi dels fets viscuts (“Les víctimes negades del terrorisme d’Estat”, veure Annexos). En els actes posterior de denúncia de la repressió soferta per la Maria Ferrer a la UAB, feren acte de presència agents de paisà i 4 vehicles tot terreny de la Guàrdia Civil. Un error estadístic més.
_________________________________________________________________________________
DESALLOTJAMENT DEL CINE PRINCESA (28/10/96)
Primer “desembarco” de Jarrai a Barcelona

	L’any 96, fruit de la victòria electoral del PP,  Julia Garcia-Valdecasas assumeix el càrrec de Delegada del Govern a Catalunya i Francisco Arrebola, personatge amb un ampli historial repressiu (va ser un dels principals responsables de la repressió contra la Manifestació de protesta contra el V Centenari a Sevilla que es va saldar amb 38 detinguts, objectes de pallisses, i 3 ferits de bala) el de Comisari en cap de la Policia Nacional a Catalunya. Aquest mateix any també es crea  des del Ministeri d’Interior el Grup 6 de la Brigada Provincial d’Informació, amb membres provinents de la Brigada d’Estupefaents i de l’Antiterrorista. Un grup que es dedicarà a la investigació i criminalització dels moviments socials com a conseqüència de la creixent força d’aquests i de l’ofensiva autoritària i restrictiva i privativa de llibertats del PP . Aquest subgrup s’ha destacat per  la seva predilecció pels muntatges mediàtics i la seva existència ha suposat l’increment del control social i de l‘assetjament a persones dels moviments socials, centenars de detencions, identificacions i expedients judicials, en un context d’absoluta impunitat.

	El 28 d’octubre del 96 van desallotjar el Cine Princesa en una espectacular i desmesurada operació policial, helicòpter inclòs. Era el primer desallotjament en aplicació del Nou Codi Penal (el Codi de la democràcia que penalitza l’okupació). La protesta  va derivar en importants incidents en la manifestació que es va fer en resposta. Feia temps que no passava una cosa així a Barcelona i els mèdia no van trigar en relacionar els protagonistes d’aquests fets, i el moviment d’okupació en general, amb Jarrai. Aquesta relació s’utilitza per a criminalitzar la denúncia sobre l’especulació que fa aquest moviment, argument que s’ha continuat emprant fins avui. Aquestes informacions són fruit de les filtracions que fa el Gabinet de Premsa de la Policia als mitjans de comunicació, que acostumen a publicar sense cap tipus de contrastació. El propi David Bonet, Subdelegat del Govern a Catalunya afirmava: “hay elementos del movimiento okupa que se forman, se instruyen y se adiestran en Jarrai“.

	Els Mossos d’Esquadra també han participat en aquesta estratègia criminalitzadora. Va ser el Departament d’Informació de Barcelona del Departament de Governació (avui Interior) de la Generalitat de la investigació sobre el Cine, per acabar elaborant un Informe sobre el moviment okupa, en què es veu clarament que els que els preocupa és més la capacitat subversiva del moviment que el delicte d‘usurpació en sí (com diu l’informe: “L’interès policial serà més o menys, segons de si és una casa ocupada o un centre social”).

“L’administració de la justícia és l’art d’ignorar metòdicament la realitat” ·Jeremías Bentham

	Quatre anys després del desallotjament policial i després de nombroses i contínues sessions judicials, la sentència ha condemnat 33 persones i ha absolt a 5 dels 38 encausats. La condemna és a tres mesos de multa a 200 pessetes diàries i sis mesos i un dia de presó . Pels tres menors, la condemna és d’un mes i 15 dies de pena multa i 30 caps de setmana d’arrest. Dues persones estan declarades en rebel·lia. Les cinc persones absoltes ho són en base a irregularitats en les detencions.
_________________________________________________________________________________
MARXES EUROPEES CONTRA L’ATUR, 
LA PRECARIETAT I L’EXCLUSIÓ SOCIAL. Juny 97
Una ciutadana catalana detinguda i empresonada a Amsterdam acusada de “terrorisme”

	La configuració d’una Unió Europea on el control social i la repressió juguen el seu paper ha vingut consolidant-se en els darrers anys a través de la configuració de l’espai Schengen, del sistema informàtic SIS, de Europol i Infopol, de la constitució de l’Euroexèrcit a la darrera cimera de Niza i de grups de treball previs com els de TREVI (Terrorisme, Radicalisme, Emigració, Violència i Integrisme), embrió dels actuals mecanismes de control social. El juny del 1997 una ciutadana catalana, estudiant de Sociologia de la UAB, va poder viure la dimensió de la restricció de drets fonamentals en l’Europa de les dues velocitats i una sola policia.

	En el marc de les Marxes Europees contra l’Atur, la precarietat i l’exclusió social i en el seu tram final on 50.000 persones arriben a Amsterdamm amb motiu de la Cimera Intergovernamental de la UE, 600 persones són detingudes durant 3 dies -els mateixos que dura la cimera. L’estudiant Alba A., que s’afegeix a la mobilització des del Comité de Suport  a les Marxes de la UAB, és detinguda i empresonada durant tres dies en règim d’incomunicació i condicions infrahumanes sota l’acusació de “pertinença a banda armada organitzada” i “terrorisme”, en aplicació de la legislació especial. La reacció de la societat civil holandesa -que força la llibertat de tots els i les detingudes- provoca que l’Ajuntament d’Amsterdamm i el Parlament es posicionin davant la repressió. L’Alba, pasada la CIG, és deixada en llibertat sense càrrecs i després de 24 hores sense el seu passaport tornarà a Barcelona, on explica les continues humiliacions i vexacions a la que va ser sotmesa i la vulneració de drets fonamentals que va patir. La UAB realitza gestions davant el cos diplomàtic i els estudiants es reuneixen infructuosament amb el cònsul holandés. Davant aquesta realitat, es promogué el manifest “L’altra cara de la moneda” que va rebre l’extensa adhesió de personalitats del món polític, cultural, social, sindical i científic d’arreu del país. La denúncia i la protesta va arribar fins al Parlament Europeu a través d’una pregunta parlamentària formulada per A. Gutièrrez Diaz que per tota resposta esmenta el ‘no posicionament’ sobre assumptes interns dels Estats. El silenci mediàtic contrasta amb l’exaltació de la consagració del calendari definitiu d’implantació de l’euro.
_________________________________________________________________________________
JORGE BOLANCEL, VÍCTIMA DE LA REPRESSIÓ POLICIAL
Un jove de 17 anys de Cornellà es suïcida després de dos interrogatoris policials consecutius

	La tardor de 1997 és convocada a Cornellà una nova protesta social en denúncia de les condicions laborals que pateix la joventut, protestes habituals en els darrers mesos, especialment en allò referent a les ETT. Després de les protestes, Jorge Bolancel és detingut, interrogat i deixat en llibertat. Un dia després torna a ser detingut per la mateixa causa, interrogat i pressionat per dir noms de companys i companyes que han participat en la protesta. Després d’hores d’interrogatori, i acomplits els desitjos policials, Jorge Bolancel recupera la llibertat. Tot just sortir, Jorge Bolancel s’aboca a la via del tren. Les protestes per aquesta mort es repeteixen cada any a Cornellà per denunciar les conseqüències de la repressió i la impunitat policials. No hi ha hagut cap investigació.

_________________________________________________________________________________
EL GRUP 6 DE LA BRIGADA D’INFORMACIÓ TREU LES PISTOLES
El Grup 6 de la Brigada d’Informació treu les pistoles

	L’any va començar amb una onada repressiva contra les okupacions: 2 amenaces de desallotjament aturades per la pressió popular i 5 desallotjaments, que es van saldar amb un total de 22 detencions. Però aquesta no va consistir tan sols en el desallotjament de Centres Socials i vivendes okupades sinó en l‘increment de l‘assetjament, la intimidació i la provocació policial (i en especial del Grup 6 de la Brigada d‘Investigació) cap als integrants d‘aquest moviment. En la manifestació en resposta al desallotjament de la Totxana, quan es va demanar a  una vintena de policies de paisà que seguien la manifestació que marxessin,  6 d’ells van respondre treient les seves pistoles i apuntant cap als manifestants, mesura altament repressiva i intimidatòria, que demostra la màniga ampla que tenen els cossos repressius.  

	Com que aquest fet no va tenir cap trascendència a l’opinió pública, s’ha  repetit altres cops. El segon, més conegut ja que la televisió va difondre les imatges, va ser a Cornellà (5/3/99), en una concentració de protesta i denúncia de la nefasta política laboral del PP, aprofitant la visita del ministre de Treball Manuel Pimentel. Un conegut membre de la Brigada d’Informació (l’agent amb número professional 75.963) va encanonar a un noi i a la gent que va intentar evitar la seva detenció. Cal recordar també que el jove detingut va patir una brutal pallissa i que el Cap de la Policia Nacional a Catalunya va calificar de correcta l’actuació dels seus subordinats i com anecdòtic el fet de la pistola. En la Bicicletada contra els desallotjaments (24/4/99) un policia nacional torna a treure la pistola i a encanonar als participants en la manifestació, mentre intentaven detenir a una persona. Queda constància d’aquest fet al publicar-se una fotografia a El Periódico del dia següent.

	El quart cop va tenir lloc a Terrassa  (14/12/99), durant els incidents que es van produir després de la manifestació de rebuig al desallotjament del CSO Vallparadís. Un dels policies nacionals que viatjava en un cotxe patrulla, va sortir d’aquest i va apuntar amb la pistola contra els participants en els incidents. Una fotografia d’aquests fets va sortir en alguns diaris, però tampoc ha servit per aturar la impunitat policial. En canvi, l’autora té un judici en què se l’acusa d’haver insultat al policia que va fotografiar.

__________________________________________________________________________________
EL DRET A INFORMAR, VULNERAT
Fotògrafa represalida per agents adscrits als Grup 6

	Una fotògrafa free-lance catalana va ser objecte durant tres anys d’un especial acarnissament com a conseqüència del correcte desenvolupament de la seva activitat professional. Realitzar fotos de nombroses situacions compromeses que evidenciaven la repressió social contra l’okupació li ha suposat l’aplicació de la llei antiterrorista, dues detencions, tortures i lesions i l’obertura de dues causes judicials que es van incoar després de la publicació d’algunes de les seves fotografies en mitjans d’amplia difusió. La darrera actuació repressiva contra aquesta fotògrafa -que vol preservar la seva identitat- va ser després del desallotjament del CSO Vallparadís de Terrassa, el 14 de desembre del 1999, per la publicació d’una foto seva on es veia un policia nacional lluint la seva pistola. La repressió contra la jove fotògrafa es remunta al 9 de desembre del 1997. En aquella ocasió va ser detinguda sota la legislació antiterrorista, acusada de pertinença a banda armada i posteriorment deixada en llibertat sense cap càrrec. Dos mesos després un agent va ordenar que anessin a per ella, cridant “a por esa, que es okupa”. La van traslladar a la Comisaria de Sants, en qualitat de retinguda, i la deixen en llibertat després de velar-li el carret. El 20 de novembre del 98, en la manifestació antifeixista de Sabadell, fou detinguda, torturada, traslladada a l’hospital i posada en llibertat amb diverses lesions i un protector cervical. Deu policies l’havien agredit a la cel.la i la seva càmara va acabar trencada i trepitjada. La seva denúncia judicial la sustenten i recolzen actualment diversos organismes professionals de la imatge gràfica.

__________________________________________________________________________________
ELS GRISOS TORNEN A ENTRAR A L’AUTÒNOMA. 
14 de gener de 1999.
Cárregues policials i declaracions oficials, dues cares de la mateixa moneda

	El 14 de gener del 1999, la visita del President del Govern, José María Aznar López, al Centre de Microelectrònica del CSIC situat a la Universitat Autónoma de Barcelona (UAB), derivà en una actuació policial que reprimí amb especial duresa una manifestació estudiantil en defensa de la Universitat Pública. Les imatges -enregistrades i transmeses en aquesta ocasió per la práctica totalitat de les cadenes televisives públiques i privades- indignaren a amplis sector socials, populars i polítics i, en darrera instància, a la totalitat de les universitats catalanes, estatals i europees fins arribar a 562 rectors europeus que condemnaren durament -titllant-la d’atemptat a la llibertat d’expressió- la desproprocionada actuació policial que es cobrà una cinquantena de ferits. El fet que l’actuació policial es desenvolupés en el recinte universitari -espai de formació, debat i lliure expressió d’idees- aguditzà encara més les crítiques de les més diverses personalitats i entitats. Àdhuc, les ordres dels responsables policials foren criticades en aquesta ocasió per fonts corporatives del propi Cuerpo Nacional de Policia. Sanchez Fornet, secretari general del Sindicato Unificado de Policía (SUP), no dubtà en responsabilitzar a la delegada del Govern, Julia Garcia-Valdecasas, i titllar les seves directrius como “una de las más duras de las conocidas” (declaracions a El País, gener del 1999)

	Aquest cop, la Brigada Provincial d’Informació de la Policia Nacional redactà un informe en el que apreixien el nom de deu persones acusades de mantindre relacions amb el MLNV basc. La llista negra incloïa nom, aspectes personals i perfils de les seves vides quotidianes, encara que la majoria no tenia cap antecedent penal.

	En una nova mostra del tarannà autoritari i la interpretació que realitzaren determinats elements policials -que les persones afectades valoraren com un nou episodi de criminalització i estigmatització social digne de la Brigada Político-Social del franquisme- l’actual Ministre de l’Interior, Jaime Mayor Oreja, es presentà en la convocatòria extraordinària de la Comisión de Interior del Congrès dels Diputats del dilluns 19 de gener per donar explicacions d’allò succeït i oferir la seva versió. En el mateix sentit que intervencions anteriors i posteriors i, en la nostra opinió, amb el mateix afany criminalitzador, el ministre tornà a emprar el recurrent argument d’unes “connexions amb Jarrai” mai demostrades i sempre rebatudes.  Alvarez Cascos des d’Astúries afirmava que “las camisas pardas, los cachorros de Jarrai o los estudiantes de la Autónoma son lo mismo”. La llista negra elaborada des de la Jefatura Superior de Policia de Barcelona arriba a Interior i Mayor Oreja cità públicament en la seva compareixença la llista en la seva posessió -que posa a disposició dels diputats- on figuraven les deu persones identificades. Va haver-hi, com a mínim, dos greus defectes de forma.

	La primera errada: no existia cap actuació prèvia ni d’ofici contra aquestes persones, per la qual cosa la seva publificació va quedar al marge de la legalitat vigent, com insistí en el seu dia l’anterior responsable socialista del Ministeri, Margarita Robles, i advocats com Mateu Seguí. Els esmentats animaren als afectats a presentar la corresponent denúncia per si els fets fossin constitutius d’un delicte contra la intimitat. Però la llista -tot i la petició de nombrosos diputats- va desaparèixer de cop i s’ha negat la seva existència, tot i que les paraules han quedat recollides al Diari de Sessions.

	La segona errada: una errada de càlcul polític -la convicció de que la seva versió seria socialment acceptada- va fer que es filtrés -i es publiquessin- en la premsa escrita del dia següent la identitat d’almenys tres persones de la llista que Mayor Oreja havia anunciat triomfalment com raó útima de l’actuació policial, introduint un nou cúmul de despropòsits, evidències i contradiccions. El Diari de Sessions recull la intervenció íntegrament.

	La causa judicial oberta als jutjats de Cerdanyola del Vallés, incoada després de la denúncia presentada per la pròpia UAB, fou arxivada i el setembre del mateix any el TSJC dóna la raó a la demanda presentada per la UAB. No va haver-hi cap resposta (excepte tres mobilitzacions) a aquest nou episodi d’impunitat policial, més que la constatació de l’existència de fitxers policials, al marge dels estrictament legals, contra els moviments socials alternatius i, en aquest cas, contra el moviment estudiantil.

__________________________________________________________________________________
Bicicletada contra els desallotjaments
El  primer muntatge selectiu del grup 6  contra el moviment d’okupació.

El 24 d’abril de 1999 l’Assemblea d’Okupes va convocar una bicicletada a Barcelona per protestar contra els imminents desallotjaments de cases a Barcelona i Terrassa. En el transcurs de la marxa, dos cotxes de policia nacional proven d’aturar els i les ciclistes. La topada deriva en un incident lleu entre manifestants i policies que, baixant-se dels cotxes i agredint els manifestants, proven de detindre una persona. La gent  intenta impedir-ho i un dels policies treu la pistola apuntant-los. Tothom surt corrents. L’endemà El Periòdico publica una fotografia de l’agent perseguint-los pistola en mà. 

Dotze dies més tard, el dijous 6 de maig, el grup 6 de la Brigada d’Informació deté 6 persones al llarg del dia després de seguir-los prèviament: un a la porta de casa seva, un altre mentre anava en furgoneta amb uns amics... Els acusen d’atemptat, danys i desordres públics en relació amb l’incident de la bicicletada. Durant 43 hores romanen a la macrocomisaria de La Verneda, en el mateix edifici del centre d’internament per a estrangers. Al llarg de la detenció, un policia nacional va arribar a baixar als calabossos per mirar fixament els detinguts en vistes d’una possible roda de reconeixement. La matinada del divendres a dissabte, el jutge va acceptar l’habeas corpus  ( procediment utilitzat en casos de detenció il.legal) interposat pels advocats. En cap moment es deixa als lletrats accedir a l’expedient del cas amb l’excusa de que “la operació no estava tancada”. I efectivament, no ho estava: el dia 13, el jutge reobre el cas a instàncies de la Brigada per a buscar 5 persones més de l’entorn del moviment que, segons la policia, es troben en parador desconegut. En realitat, totes elles es trobaven perfectament localitzables al seu domicili i van afanyar-se a fer arribar al jutge un escrit on es comprometien a presentar-se al jutjat quan ho demanés. El jutge va aturar l’ordre immediatament i va citar-los a declarar el dia 28 de maig. 3 dels acusats van aportar proves de que no estaven a la bicicletada i els 2 que hi eren van demostrar que no van agredir l’agent de policia en cap moment. Quan el dia 1 de juny els policies van prestar declaració sobre els fets mostrant clares contradiccions en la seva versió, el jutge va arxivar temporalment el cas. El grup 6 continuava buscant culpables desesperadament i van incloure 3 dones més en el cas sense poder provar tampoc que participessin en la inexistent agressió.
	
	En motiu d’aquesta persecució personalitzada va engegar-se la Campanya contra la Impunitat Policial, on van participar un seguit de més de cent col.lectius del moviment antimilitarista, veïnal, d’okupació... La campanya va centrar-se en vàries reivindicacions relatives a les actuacions irregulars de la policia : dissolució de la Brigada d’Informació; abolició de la llei d’estrangeria i de videovigilància; tancament dels centres d’internament d’immigrants; crítica al pla de policia 2000... Va ser el primer cop que es va assenyalar públicament la Brigada com a responsable directa de tramar caceres de bruixes contra els moviments alternatius.

___________________________________________________________________________
12 d’octubre del 99: manifesta’t, que es ben lícit!
Ofensiva policial, judicial i mediàtica contra l’antifeixisme

El 12 d´Octubre del 99 arran de la concentració feixista a la Plaça dels Països Catalans es va convocar una manifestació en rebuig d´aquest acte per segon any consecutiu. Després d’anys de manifestacions reprimides, protestes i jornades a les Cotxeres de Sants, l´intenció d´aquesta manifestació era denunciar les exaltacions de valors feixistes, racistes, homòfobs i autoritaris que es donaven lloc a la Plaça dels Països Catalans per part de l´ultradretà Ynestrillas i altres representants del feixisme. Concentració que porten celebrant desde fa 17 anys amb la protecció policial i el consentiment de la Delegació del Govern.

Els aldarulls produits per l´enfrontament de manifestants i policia es van saldar amb 26 detencions, diversos manifestants i maltractaments i tortures dins les comisaries. També es va produir, en una mesura sense predents, l’empresonament de 14 de les persones detingudes,acusant-les d´associació il-lícita, motivada -segons la jutgessa- per l´alarma social generada arrel dels fets i del tractament mediàtic que es va donar,així com per la pressió per part de l´Ajuntament i les entitats bancaries i immobiliàries. Quedaven set dies per les eleccions autonòmiques del 19 d’octubre.

Els dies posteriors dels fets,Mayor Oreja,Martí Fluxà, David Bonet i altres representants del govern del PP asseguraven en les seves declaracions la vinculació dels participants a la manifestació amb Jarrai i que havien estat entrenats al País Basc en la kale borroka. Informació difosa sense cap mena de prova i sense contrastar per part dels mitjans de comunicació, amb la que van estar assatjant durant dies fins aconseguir crear el clima d´alarma social i criminalització necessària com per que la jutgesa Remei Bona decretes la presó preventiva per 14 de les persones detingudes. En dependències judicials, agents policials van insistir en mesures preventives adduint propers informes que ho justificarien. No hi ha cap constància que hagin arribat.

Finalment les diverses mobilitzacions (com la manifestació del 23 d´Octubre, que aplegà prop de 12.000 persones), les mostres de suport de la societat civil i denuncia i desmuntatge dels arguments policials (com la declaració de la Comissió de Defensa dels Drets de la Persona del Col·legi d‘Advocats de Barcelona, veure annexos),forcen a les autoritats a alliberar les persones empresonades. El propi comunicat de la Comissió de Defensa denunciava -entre d’altres- les detencions indiscriminades, la desproporcionada imputació d’associació il·lícita per la que es justificà l’empresonament de 14 persones o la criminalització generalitzada de sectors de joves crítics amb el sistema, així com el tractament mediàtic i polític que es dóna al cas i el desigual tracte rebut per militants feixistes que atempten contra les persones (pallises, apunyalaments, morts) i no contra béns inmobles. En el món de la fí de la història, les coses són més importants que les persones.

__________________________________________________________________________
TERRASSA, 14 de DESEMBRE de 1999
Un nou montatge policial contra una cara visible dels moviments socials:
	
	Un cop desconvocada la manifestació de protesta pel desallotjament del Centre Social Okupat Vallparadís es van produir alguns incidents, entre ells danys a un cotxe de policia i a un dels policies que viatjava dins.

	Tomàs H., persona compromesa amb el moviment d’okupació i amb altres moviments socials de la ciutat, va participar en una roda de premsa l’endemà de la manifestació desvinculant l’Assamblea d’okupes de Terrassa dels incidents que s’havien produït.

	Pocs dies després s’obre un procés judicial que encara no s’ha tancat contra ell, sota l’acusació d’atemptat a l’autoritat i danys i amb una petició fiscal de 6 anys de presó. Les úniques proves que l’incriminen són  que un policia que es trobava fora de servei, però que casualment estava al lloc dels incidents i que va aparèixer acompanyat per membres del Grup d’Investigació del Cos Nacional de Policia de Terrassa a la roda de reconèixement, el va reconèixer. Malgrat que un altre testimoni dels fets va manifestar davant del jutge que totes les persones que participaven en els incidents anaven amb la cara tapada.	El jutge d’instrucció nº8 de Terrassa va donar principi de veracitat a la versió policial i va tancar el procés d’instrucció, deixant en un estat de clara indefensió a T.H., que a més a l’hora dels fets es trobava en una reunió.

__________________________________________________________________________________
DESFILADA MILITAR A BARCELONA: “OPERACIÓN TAMBOR”
150 identificacions, 18 detencions, un desallotjament i càrregues policials

	El balanç repressiu contra les àmplies protestes socials antimilitaristes tingué un balanç repressiu de 18 detencions, 150 identificacions, 10 passis per comissaria sense registre legal, un desallotjament i diverses càrregues policials que es saldaren amb nombroses persones ferides i la pèrdua i sustracció de nombros material personal (especialment de les persones acampades a la plaça Espanya desallotjats a les 6’00 de la matinada per una dotació de 43 furgonetes, 150 agents policials, 2 camions i el suport dels UPAS de la Guàrdia Urbana, comandats entre altres per l‘inspector Royuela, fill del conegut ultradretà Royuela). El dispositiu policial, que incloia la “Operación Tambor”, va esdevenir una nova mostra de autoritarisme policial i restricció de drets. L’informe, redactat amb un llenguatge ben ranci i digne d’altres époques, reconeix que van gravar íntegrament el desallotjament. El desplegament policial va ser notori i la presència exagerada en determinats barris de Barcelona (Sants i Gràcia). Davant el rígid control nocturn i la impossibilitat d’encartellar, col·lectius d’aquests barris van prendre la decissió d’encartellar a mitja tarda. Els detinguts el dia de la desfilada han quedat absolts recentment d’unes detencions practicades per agents de paisà motoritzats, animades per ultradretans al Parc de l’Escorxador.

	Significatius són els informes del CESID al respecte facilitats a les autoritats municipals i autonòmiques sobre el moviment antimilitarista català i els col·lectius i entitats que s’oposaven a la desfilada militar del 27 de maig, abans ‘Dia de la Victoria’. La queixa formal presentada davant el Consell de la Informació de Catalunya per membres de la Plataforma per la Pau, diguem no a la Desfilada Militar, i el seu dictamen del passat desembre que evidencia la vulneració del Codi Deontològic del Col·legi de Periodistes de Catalunya es tan paradigmàtic com la carta enviada pel redactor del diari La Razón (veure annexos) on diu que la informació es va el·laborar en col·laboració amb la Guàrdia Civil, el CESID i la pròpia Delegació del Govern. ‘La Razón’ va publicar a tota portada que “Autocares de Jarrai llegaron a Barcelona para reventar el desfile militar” i a l’interior reconeixien que no havien detectat cap autocar. El suport gràfic de la portada era una foto de les protestes on es veia una ikurriña (bandera vasca). El propi Luis Maria Ansón arriba a descriure la densa oposició social a la desfilada com “organizaciones marginales, pacifistas de pitiminí, seminarios de prostitutas, asocaciones de estudiantes tántricas” o “superverdes por amor al caño libre”.

	Més encara: un mes després, el 2 de juliol i amb motiu de la manifestació per l’alliberament gai, lesbià i transexual, ‘La Razón’ torna a titular a tota portada “Miles de gays desfilan en Barcelona por donde se prohibió al Ejército”. I més encara: arran de l’últim muntatge policial, el mateix redactor treu en portada un ‘lead’ que diu “Se confirma la relación entre ETA y los ‘okupas‘”. El redactor es permet afirmar que “queda confirmada y al descubierto una larga sospecha policial en la que se apuntaba a los grupos independentistas radicales como el histórico vivero de ETA en Cataluña”. “Los independentistas radicales y grupúsculos de extrema izquierda, colectivos antisistema y, últimamente, algunos sectores del movimiento Okupa han sido históricamente los recaladeros habituales de la banda terrorista”. Les afirmacions, tan greus com gratuïtes, continuen per legitimar anteriors muntatges: “Las relaciones entre los radicales catalanes y los violentos de HB han sido una constante (...) que la Policía venía denunciando. El intercambio de personas y grupos para adiestrarlos en técnicas de guerrilla urbana y en ‘kale borroka’ también ha sido habitual”. Uns estigmes que ningú rectificarà s’aprofundeixen: “Curiosamente, ahora ha transcendido con la desarticulación del ‘comando Barcelona’ que miembros de Jarrai participaron de los preparativos de las manifestaciones violentas con motivo del Día de las Fuerzas Armadas”. Però no diu ni com ni on ni perquè han trascendit. Ni una sola prova: rigor periodístic. El mateix redactor va haver de rectificar l‘any passat, davant l‘anunci d‘una querella criminal, una noticia on afirmava que organismes independentistes catalans passaven “dades a ETA“ sobre funcionaris de presó. ‘ABC’ segueix la línia criminalitzadora i arriba a titllar Guillem Agulló, militant antiracista assassinat el 1993 per neonazis, com “militante de Terra Lliure”.

Annexos 
Informe el·laborat per la BPI de la Jefatura Superior de Policía (‘Operación Tambor’)
Resolució del CIC

Caravana Antimilitarista Contra la Desfilada Militar: 
Quan les dones es converteixen en “insubmissos”

El dia 13 de maig de 2000, l’Assemblea de Dones Antimilitaristes va convocar una caravana de cotxes i bicicletes que esdevenia el primer acte de protesta contra la desfilada militar a Barcelona.La marxa la composaven unes 30 persones que van sortir de Palau Reial per dirigir-se al centre de Barcelona des de la Diagonal fins a les Rambles. Durant el recorregut es van repartir octavetes, es van penjar cartells i es van fer pintades contra l’acte de les Forces Armades. La marxa anava seguida per una patrulla de la Guàrdia Urbana i nombrosos policies de paisà que van intimidar els i les participants. En arribar a les Rambles, un motorista de la GU va llençar-se damunt d’un dels cotxes de la marxa per tal d’arrencar el cartell que tapava la matrícula i identificar la conductora. En intentar aturar-ho, diversos agents van començar a repartir cops de porra a tort i a dret i a intentar detenir gent. Mentre demanaven més reforços policials, van immobilitzar i detenir tres dones dissolent la caravana. La gent dispersada va dirigir-se al carrer Tallers, punt on un dels motoristes de la GU va atropellar intencionadament un ciclista seguint les ordres del seu cap. El noi va caure a terra i una noia va agafar-se a ell per ajudar-lo. Deu o dotze agents els van apallissar i aixafar contra el terra provocant-los nombrosos traumatismes (hi ha constància gràfica). Les cinc persones detingudes, quatre dones i un home,  van passar 48 hores a la comissaria de la Verneda, mentre els diaris publicaven l’endemà que es tractava de “cinc insubmissos”. Roser Veciana, regidora de Drets Civils de l’Ajuntament de Barcelona, va personar-se davant de comissaria per informar-se de les irregularitats de l’actuació policial i va mostrar en tot moment el seu suport a les detingudes.

Arrel dels fets, la Brigada Provincial d’Informació va iniciar unes diligències identificant 3 persones més apart de les detingudes acusant-les d’agredir a la GU. Una d’elles havia estat acusada anteriorment d’agressió a un policia nacional en el muntatge de la Bicicletada contra els desallotjaments, fet que prova l’obsessió persecutòria i l’afany criminalitzador que la Brigada d’Informació mostra cap aquesta persona. La segona va ser el jove que la policia havia encanonat amb la pistola al cap a Cornellà durant la visita del ministre de Treball.

 Com afirma la sentència 101/99 del Jutjat del Penal núm.4, “els informes de la policia semblen redactats per la desapareguda Brigada Político-Social del franquisme”. En les diligències policials s’intentava a més relacionar el moviment d’okupació amb la organització de la caravana, ja que ho definia com a “grupo de veinte jóvenes participantes en la manifestación del movimiento ‘ocupa‘” i s’afirmava que els cotxes havien sortit de la Hamsa i Can Vies. A més, es deia que la marxa estava organitzada per una “autodenominada ‘Plataforma Antidesfile‘”, quan els cartells convocants i les octavetes repartides deixaven ben clar que es tractava d’una convocatòria feta per grups de dones.

La policia va detindre una de les 3 persones buscades en el seu lloc de treball i el va portar a la DGP on la Brigada va estar interrogant-lo sense advocat sobre aspectes aliens a la diligència. A més a més, el seu advocat va ser intimidat en dependències policials quan procedia a interessar-se pel detingut. Finalment, el jutge va deixar-lo en llibertat considerant que no havia agredit ningú i que havia assistit a la marxa com un participant més amb el seu cotxe. La inconsistència de les afirmacions policials van ser determinants perquè aturès l’ordre de recerca per les dues persones restants.
	
	Les cinc persones detingudes durant la marxa -que van acusar la Guàrdia Urbana d’agressions- i les tres encausades posteriorment  s’enfronten el proper 5 de febrer a un judici com a acusades. 
Annexos
Dossier ‘Un Clima Enrarecido’

___________________________________________________________________________
LA CRIMINALITZACIÓ ARRIBA A GIRONA
Grup de Paisà dels Mossos d’Esquadra i Diari de Girona

	Paral·lel a la nova ofensiva criminalitzadora dels moviments socials, diferents col·lectius populars de Girona han denunciat aquesta setmana la criminalització que estan patint. ‘Diari de Girona’ ha obert a dues pàgines que okupes, antitaurins i independentistes radicals podrien ser ni més ni menys que “informadors d’ETA”. L’origen es troba en els informes remesos pels Mossos d’Esquadra i el Grup de Paisà de la Brigada de Seguretat Ciutadana, molestos per la denúncia pública de la repressió i per la seva publicació -entre d‘altres revistes- a Ardi Beltza, pel judici que ha d’afrontar el principal responsable dels Mossos i per la dimensió repressiva que ha pres el desplegament dels mossos en les comarques gironines.

Annexos Diari de Girona, Dissabte 20 de Gener
“Por cojones” · Arias Cañete, ministre d’Agricultura

IMPUNITAT POLICIAL, REGRESSIÓ DEMOCRÀTICA	
Els moviments socials davant la repressió policial

¿Un refugio?
¿Una barriga?
¿Un abrigo para esconderte cuando te ahoga la lluvia,
o te parte el frío, o te voltea el viento?

¿Tenemos un espléndido pasado por delante?

Para l@s navegantes con ganas de viento,
la memoria es un punto de partida.

Eduardo GALEANO, El libro de los abrazos

	L’arribada de Julia García-Valdecasas a la Delegació del Govern a Catalunya, després de la primera victòria electoral del Partido Popular el 1996, va obrir les portes a un nou tipus d’autoritarisme policial que s’ha traduït en centenars de detencions, nombroses operacions repressives i uns muntatges policials que han derivat en la criminalització i judicialització de la vida quotidiana dels moviments socials que practiquen la dissidència. Aquesta realitat social -invisible per a molts- ha derivat en un agudització de les dinàmiques de control social i en nombroses pràctiques il·legals i irregulars per part dels cossos policials. El present Informe pretén difondre, a mode de conclusions, el que ens fan aquells que no toleren que prou gent i els més diversos col·lectius socials estiguem implicats, cada cop més, en solucions justes als conflictes socials que, més o menys latents, defineixen la nostra societat.

	A la generació que vam nèixer als 70 -a l’influx convuls d’il·lusions frustrades i desencants, de la crisi del petroli i la segona guerra freda, del feixisme a l’Amèrica Llatina, dels costos de la modernització de l’Estat espanyol i del punt àlgid de l’entrada de l’heroïna - se’ns ha educat en l’amnèsia, la resignació, la impotència i en una efectiva tasca de desmemorització col·lectiva i de pèrdua del sentit de la història popular després de 40 anys de dictadura. Els sociòlegs li diuen “ruptura generacional”, ruptura que ha propiciat mecanismes d’incomunicació i d’aïllament mutu. El trencament de la cadena en el compromís social, propiciat pel model de transició, ha fet que els moviments socials s’hagin consolidat sovint amb els seus propis esforços i en base a la seva pròpia autorganització i autoaprenentatge, en unes condicions adverses (“de que us queixeu?”) que han revitalitzat formes de participació no convencionals que estan sent criminalitzades. Compromisos i dinàmiques que han dinamitzat la vida a barris i ciutats, han propugnat noves formes de fer i viure i aspiren a models socials més solidaris i menys hipòcrites i egoïstes. Des de instàncies policials, aquesta actitud llinda el delicte de ‘pensar i actuar diferent’. No ho diem gratuïtament: muntatges, detencions, maltractaments, causes sumaríssimes (cinema Princesa, 12 d’octubre), seguiments personalitzats, control social, fitxes il·legals... Malauradament, no ens cal inventar-nos res.

	____________________________________________________
	CRISI DE PARTICIPACIÓ i RUPTURA GENERACIONAL
	
En aquest sentit, la crisi de “participació juvenil” és la crisi del model oficial de participació juvenil. Es diu que els joves no participen, però quan es posa en marxa la insubmissió o l’okupació, la única resposta oficial són furgonetes de policia, identificacions i cops de porra. La crisi de ‘participació’ és, al final, el conflicte entre les pràctiques i actituds de democràcia directa i de ser protagonistes i no espectadors contra  unes rutines institucionalitzades que difuminen el conflicte social en comptes de cercar-ne solucions. Hi ha conflicte social entorn a la vivenda (314.000 vivendes buides a Catalunya), al dret al treball digne (ETT, 90% precarietat), a l’educació (reforma), a l’auge d’agressions racistes i feixistes, a les desigualtats socials mundials i a casa nostra (900.000 persones pobres a Catalunya) o a un militarisme creixent (els pressupostos per investigació militar són 12 cops més que els destinats a investigació sanitària). I resulta que els moviments socials en queixem gratuïtament. Tenim mil raons per lluitar. Però entre l’”España va bien” d’Aznar i el “avui no toca” de Jordi Pujol, el sòrdid i coercitiu monòleg del poder pretén silenciar-nos, negar-nos i, com no poden, criminalitzar-nos.

	La resposta policial a aquestes dinàmiques protagonitzades pels nous moviments socials ha estat la repressió, el control i la criminalització o, mediàticament, la ignorància o el silenci deliberat en el millor dels casos. La insubmissió i l’okupació, des del seu naixement, ha assumit els costos legals de la seva coherència i el seu compormís: presó i inhabilitació en un cas i judicis, condemnes i multes en l’altre. Però el càstig afegit per practicar la dissidència i no combregar amb un estat de les coses profundament injust i decebedor ha estat una dinàmica policial promoguda des de la Delegació del Govern que ha acabat per sotmetre a un rígid control als qui el pensament únic ens sona -en el terreny de les idees- a dictadura. Càstig afegit, premeditat i deliberat que és el que estem describint.

	__________________________
	‘TRANSICIÓ” i DESMEMÒRIA
	
	La reflexió sobre la realitat dels cossos repressius i les seves pràctiques també és un element de reflexió a l’hora d’abordar “el que ens fan” els que pretenen dominar-nos i sotmetre’ns als designis del Poder. Ningú nega que l’exèrcit de Franco i els grisos van continuar al seu lloc abans, durant i després de la transició. Curiosa democràcia, basada en l’oblit i l’absència de passat, la que manté en els seus llocs els que l’han negat durant quaranta anys (el mateix va passar amb altres èlits, enriquits i “demòcrates de tota la vida” que encara protagonitzen la vida política i econòmica, encara que dir-ho no sigui políticament correcte). Conesa, Jesus Martinez, Billy el Niño o Ballesteros ens sonen a poc, perquè ningú ens ha dit qui eren ni ningú s‘ha preocupat d‘explicar-nos que feien. Però les seves pràctiques han deixat escola.

_______________________________
EN EL MUR DE LA REPRESSIÓ

“El torturador es un funcionario más. 
Burócratas armados que cumplen con puntual eficiencia su tarea. 
No son monstruos extraordinarios. No vamos a regalarles esa grandeza”
Eduardo Galeano, Días y noches de amor y de guerra

	Aquestes dinàmiques repressives (com es recull als antecedents de fet) s‘han caracterizat per uns graus d‘impunitat i prepotència policial alarmants, amb actuacions irregulars i il·legals i amb unes tècniques de control social tan rutinàries com autoritàries. En l’àmbit del control social, seguiments, filmacions, intervencions telefòniques, densa informació sobre els moviments socials i els seus integrants i arxius. En l’àmbit judicial i policial, detencions, acusacions falses, operacions espectaculars, càrregues, judicis i sentències . Els impactes socials -por, estigmes, frustració, preocupació, paralització de les seves activitats-, econòmics -despeses d’advocats, judicis, denúncies- i polítics -aïllament i neutralització de les propostes- que generen en els moviments socials són evidents, tot i que no hi aprofundirem. Hi són, i punt.

	Només el balanç d’any i mig de repressió contra l’okupació -entre juny del 1998 i fins el desembre del 1999- es saldà amb un mínim de 59 identificacions, 9 ferits i un mort. Cal afegir-hi nou ordres de recerca i captura, una d’ingrés a presó i onze judicis. Es van produir 32 desallotjaments on es es produïren 98 detencions. Des del 1996 i fins juny del 1998, 430 persones van ser detingudes i la Fiscalia els hi demanava un total de més de quatre-cents anys de presó. Tot i així -pura evidència- el conflicte social entorn a l’especulació seguia: 51 noves okupacions.

	Reivindiquem el dret a lluitar i hem assumit coherentment el riscos que comporta aquest compromís (en el cas de la insubmissió, l’okupació i altres pràctiques no convencionals, prou explícits). No estem jugant a cap joc. I per aquest mateix motiu no és de rebut que a les dependències policials de Via Laietana hi hagi carpetes sobre els grups que preconitzen l’abolició del deute extern, les mobilitzacions a Praga o Niza o les nostres vides personals. Ens enfrontem a diversos conflictes socials i, a sobre, com a càstig afegit i deliberat ens enfrontem a una repressió planificada i prepotent que ens vol aturar. Si això no és autoritarisme, dinàmiques pròpies d’un Estat policial o tendències feixistitzants, s’hi apropa massa.

____________________________________________
UN PROTAGONISTA NEFAST: 
EL GRUP 6 DE LA BRIGADA D’INFORMACIÓ

“La lluita a favor de la democràcia encara no ha acabat. 
De fet, tot just acaba de començar. Hem de continuar 
reivindicant el dret d’expressió lliure, tant si agrada com si no. 
Els policies han de protegir la llibertat. Si no ho fan, són delinqüents. 
Ells i els qui els manen”

Josep Maria TERRICABRAS a ‘Avui’, arran dels fets de la UABgener 1999

	La sinistra història d’aquests anys la protagonitza fonamentalment un dels subgrups del Grup 6 de la Brigada Provincial d’Informació del Cuerpo Nacional de Policia, que han fet dels muntatges policials el principal instrument per debilitar els moviments i les lluites socials. El Grup 6 es va constituir el 1996 i està darrera dels muntatges policials més greus -amb més ampli impacte mediàtic a través de filtracions d’informes ‘reservats’- que han patit els diferents moviments socials. La credibilitat dels seus informes és inferior a la de la pròpia Aramis Fuster.

	________________________________________
	ACCIÓ RADICAL CATALANA: 
	CRÒNICA D’UN MUNTATGE POLICIAL

	Destaca, entre ells, el succeït a Terrassa el desembre del 1997. En aquesta ocasió, quatre joves van ser detinguts en aplicació de la legislació antiterrorista sortint posteriorment en llibertat i passant pels jutjats de Terrassa i no per l’Audiència Nacional. Les primeres informacions, procedents del Grup 6, acusaven les persones detingudes d’haver constituït una organització armada anomenada Acció Radical Catalana (ARC), que es trobaria rera diverses accions contra Empreses de Treball Temporal. La sorpresa i sospita inicial es confirma un cop els detinguts recuperaren la seva llibertat. Agents adscrits al Grup 6, identificant-se com membres de Jarrai arribats per “exportar la seva lluita”, animaren un dels joves a realitzar amb ells diversos ‘sabotatges’. Després de vàries actuacions, els suposats militanst bascos l’informaren que aquell dia actuarien sols i l’indicaren  el seu objectiu. Quan va arribar, agents de paisà ja l’estaven esperant, donant peu a un nou muntatge policial que durà quatre dies i que afecta, donada la forta pressió soferta pel jove, a tres joves més que denunciaren maltractaments i una continua pressió psicològica. La causa continua oberta als jutjats de Terrassa, localitat on els agents del Grup 6 -que tenen una ramificació territorial- han protagonitzat amenaçes de mort i on un dels agents de la Policia Nacional més destacats és ex-agent de la PIDE salazarista de Portugal.
	_________________________________________________
	FRANCISCO ARREBOLA, LA POLICIA QUE TENIM

		L’ex-comissari Francisco Arrebola dirigí des de la Jefatura Superior aquesta dinàmica fins la seva destitució per un altre fet prou greu i prou conegut: la difussió d’una notícia manifestament falsa sobre la pressumpta agressió soferta per una jove a plaça Catalunya per skinheads. Les mentides anteriors i posteriors van configurar un auténtic rosari de despropòsits amb visites d’advocats inexistents i mentides deliberades i irrisòries. (Veure Annex El Pais)
*FARTES DE TANTA PREPOTÈNCIA			

	L’últim muntatge policial, arran de la detenció del ‘comando Barcelona’ d’ETA, ha reproduit els mateixos elements que muntatges anteriors amb l’afegit d’acusacions gravíssimes mai demostrades, l’enèssima connexió amb Jarrai i l’aplicació de la legislació antiterrorista que ha portat a la incomunicació durant 3 o 5 dies no només als detinguts i detingudes, sinó a familiars, amics i advocats. Ens remetem a Amnistia Internacional sobre els efects de l’existència encara d’aquest tipus de legislació especial que vulnera drets fonamentals i que dóna cobertura a la pràctica de la tortura, vigent a l’Estat espanyol tal i com denúncia Nacions Unides, el Comité per a la Prevenció de la Tortura o la ACT.

	Els mateixos titulars de determinada premsa han reforçat els estereotips falsos de “los-niños-de-la-gasolina” i, amb l’excusa de la detenció del ‘comando Barcelona’, pretenen inflar el globus i emportar-se per endavant els moviments socials alternatius, a cop d’acusacions falses i criminalitzacions que una dinàmica informativa unidireccional, no contrastada i profundament deficitària, converteix en “veritat oficial”. És destacable que la criminalització vingui única i exclusivament -i recurrentment- de la mà de les connexions amb organitzacions juvenils basques. Simplement i significativa, perquè les pràctiques i dinàmiques dels moviments socials alternatius són públiques, quotidianes i sense embuts. I el que fem és conegut per qui ens coneix. Davant la impossibilitat de criminalitzar les nostres activitats, l’únic recurs possible és introduir i implicar-nos en el enquistat conflicte basc, que ha generat consensos en la societat espanyola massa perillosos, totalitzants, uniformitzadors i preocupants. 

	La darrera operació policial ha finalitzat amb 5 llibertats sense càrrecs, dos ordres de presó, tres llibertats sota fiança de 200.000 pessetes i una persona indefensa jurídicament (la jutge es nega a rebre-la tot i que la policia la implica). De les onze persones implicades, a set se’ls hi ha aplicat la legislació antiterrorista. L’operació ha suposat l’inici d’una nova ofensiva criminalitzadora que la policia vol mediàtica: criminalitzar, com a mínim i fins ara, el moviment okupa, l’antifeixisme,, les protestes antimilitaristes o l‘independentisme català. En fí, “res de nou”.
	______________________________________________________
	EL QUE VE: 
	Banc Mundial, Llei del Menor i Nova Llei d’Estrangeria

	L’autoritarisme policial, la restricció de drets i el control social suposen un pas més en la involució democràtica que constatem. La nova Llei d’Estrangeria -que criminalitza els nostres veïns empobrits del Sud-, la reforma de la Llei del Menor, la aprovada Llei de Videovigilància o els ordinadors Berta i Duque de Ahumada que ens cataloguen en “grups de risc” són exemples paradigmàtics. Fins on arribarà aquest vell i nou control social que ja utilitza la telemàtica, la informàtica i la cibernètica amb fins repressius? Com tantes vegades abans, de nosaltres depèn. Com que la lluita per la memòria és la història de la lluita de les persones contra els abusos de Poder, només el que fem farà modificar l’actual estat de coses. La Cimera del Banc Mundial a Barcelona el juny, el macrojudici als antifeixistes detinguts el 12 d’octubre del 1999 (amb una acusació d’”associació il·lícita”), les penes de presó de 8 anys sol·licitades als detinguts el 23 d’abril de 1997 o nous muntatges sensacionalistes del Grup 6 tornaran a limitar, vulnerar i negar el dret a la dissidència i a controlar i autodeterminar les nostres pròpies vides.

VULNERACIÓ DE DRETS: 
A MODE DE CONCLUSIONS							

“Vaya mierda de país que nos está saliendo, amigos”
Maruja TORRES 
28 d’octubre del 1999

	Les pràctiques policials esmentades, el control social, la vulneració de drets individuals, jurídics i humans, la repressió a mobilitzacions són una realitat que cal afrontar i denunciar. El mur del silenci i de l’aïllament al que està sotmesa aquesta realitat -desvirtuada i negada pels mèdia- i els impactes negatius que tenen en els drets democràtics que ens assisteixen com a ciutadanes ens obliguen a adreçar-nos a la societat civil per explicar i difondre aquesta realitat i per manifestar públicament:

· La denúncia de la repressió i la criminalització dels moviments socials alternatius i els impactes socials, judicials, econòmics i culturals que han comportat per desenes de persones des del 1996.

· El nou muntatge policial i mediàtic del mes de gener del 2001.

· La necessitat de La Dissolució del Grup 6 i la fí del control i assetjament policial.

· La denúncia al nou autoritarisme, de la mà de noves lleis regressives que ataquen les llibertats individuals, restringeixen drets fonamentals i aguditzen els graus de control social.

· El compromís en la defensa dels drets i llibertats individuals que vindrà de la mà de la difusió pública de la impunitat policial i la solidaritat necessària amb les persones que pateixen els efectes i impactes d’aquestes dinàmiques repressives. 

· Davant la difusió de notícies falses nascudes de comunicats policials, aprofundirem en els mecanismes de defensa que ens assisteixen en el terreny informatiu, des del Consell de la Informació de Catalunya fins a la legislació vigent.

· I, en definitiva, la denúncia dels muntatges policials que comporten, sine qua non, la reivindicació explícita de La Dimissió de  García Valdecasas i Jaime Mayor Oreja.

Ens comprometem a difondre aquestes demandes i a ampliar el suport social, cultural, sindical i popular per aconseguir-les. Ens juguem el model de societat que volem.

Barcelona, gener del 2001 
Podréis rompernos la cara, pero nunca la sonrisa.

Primeres Adhesions:
Assemblea Antimilitarista de Catalunya, Associació de Veïns Trinitat Vella, Assemblea de Joves Gramanet de Besós, Associació d’Amics de l’Artesania i la Cultura, Associació Catalana de Solidaritat amb Nicaragua i Centramérica de 9 Barris, Associació de Circ Rogelio Rivel, Associació Circ de Catalunya, Associació Cultural ‘Amics Del Reciclatge’, Associació Cultural ARRAN, ARAN, Associació Juvenil Socio-Cultural de Prosperitat, Associació Metropolitana per a la Radiodifusió Alternativa, Associació Per la Producció Audiovisual, Ateneu de Cornellà, Ateneu Llibertari Baix-Sud, Ateneu Llibertari de Gràcia, Ateneo Libre Pensamiento, Ateneu Independentista i Popular ‘La Torna’ (Vila de Gràcia), Arsec, Barrio, CAM, Campi, Casal de Barri Prosperitat, Casal de Joves Guinaueta, CGT-Catalunya, Cgt-Baix Llobregat, CNT-AIT, CNT(Sindicato de Oficios Varios de Viladecans), Club de Rol W.A.E. (Ass. de Rol Prosperitat), Col·lectiu ‘Al Enemigo Ni Agua’, Col·lectiu Màquia, Col·lectiu RONDA, Consell de la Joventut de Terrassa, Coordinadora Contra La Marginació de Cornellà, Cso Kan Mireia, Cso Kasablanca (Molins), Cso Els Timbres, Despatx d’Advocats Laboral i Popular (DALP), Dones Del Sac de Terrassa, Editorial Virus, El Bidó de 9 Barris (comunicat propi), Ecologistes i Pacifistes de 9 Barris, El Lokal, Esplai Guinaueta, Euskal Etxea Barcelona, Esquerra Revolucionària, Federació d’Associacions de Veïns de Barcelona (FAVB-comunicat propi), Front d’Alliberament Gai de Catalunya (FAGC), Gràcia-Municipi Lliure, IGUALA (associació Comunicació i Sensibilització), Hijos (Barcelona), KER, La Prosperitat-Cultura en Acció, Lesbianes Feministes de Ca La Dona, Mapafs (Mares i Pares Alarmats pels Fets de Sants), Mesa Cívica Sant Martí, Ombu, Plataforma Cívica Per un 12 d’Octubre En Llibertat, Plataforma Contra la Impunidad (Sta. Coloma-Badalona), Prosperitat-Casal de Joves, Ràdio Línia 4, REDS (Red Europea del Diálogo Social), Regidoria de Drets Civics de l’Ajuntament de Barcelona, Resumen Latinoamericano, Resistència Antifeixista de Kornellà, Rock and Trini, 1917, USTEC,...

Primeres Adhesions Individuals: 
Mario Gas (Director Teatral), Jordi Buixaderes (actor), Vicky Peña (actriu), Victor Pí (actor), Victor Guillem (Actor), Xavier Fernández (Actor), Jordi Busquets (Advocat), Mònica Salvador (Advocada), Alberto García (Actor), Alfred Luchetti (Actor), roser Veciana (regidora Ajuntament de Barcelona), Robert Sabata (Comissió de Defensa dels Drets de la Persona - Col·legi d’Advocats de Barcelona), Manuel Delgado (antropòleg)....

Convocatòria Mitjans de Comunicació

___________________________________________________________
Que ens deixin en pau
Moviments socials, repressió i muntatges policials
5 anys de criminalització a càrrec del Grup 6
de la Brigada Provincial d’Informació del
Cuerpo Nacional de Policia

A/a de 
Secció: POLÍTICA/ SOCIETAT

Barcelona, 25 de gener de 2001

	Sortint al pas de les informacions publicades pels  mitjans de comunicació durant les darreres setmanes en relació a la detenció de Zigor Larredonda i a la  vinculació dels moviments socials alternatius de Catalunya  amb ETA, us fem arribar un dossier provisional que aporta els elements analítics imprescindibles  per a contrastar i desmentir  una  versió policial digna de la Brigada Político-Social del franquisme.
	 
	El treball recull els antecedents de fet més retllevants i els casos repressius similars viscuts pels moviments socials des del nomenament de Júlia García Valdecasas com a delegada de Govern l’any 1996. En tots ells destaca el protagonisme del grup 6 de la Brigada Provincial d’Informació en l’aportació d’informes policials manifestament falsos: els casos documentats en són la millor prova. 
	
	Considerem que ens assisteix el dret a la llibertat d’expressió i, com a ciutadans i ciutadanes de ple dret, el dret a una informació lliure i veraç. Mostrar només una versió dels fets és condemnar a la opinió pública a la desinformació.
	
	Et fem arribar aquest dossier i quedem a la teva disposició per qualsevol dubte o aportació. Les fonts utilitzades són els expedients judicials dels diferents casos; atestats policials; testimonis de les persones implicades; material de producció pròpia dels moviments socials i informacions d’hemeroteca.

	El dossier es complementa amb uns annexos que et farem arribar a la roda de premsa convocada per dilluns 29 de gener a les 12 hores. El lloc està per confirmar i aviat us arribarà la convocatòria.

	Davant la gravetat dels fets, esperem la teva assistència.

INICIATIVA POPULAR CONTRA LA CRIMINALITZACIÓ DELS MOVIMENTS SOCIALS
“QUE ENS DEIXIN EN PAU”
Contacte: suport@sindominio.net
696 04 79 17	
___________________________________________________________________________	

ANNEXOS

“La Policia Té Dades Que Provin Que a Catalunya 
ETA es Recolza en Grups Independentistes,
o Només Que Ha Captat Col·laboradors en Aquests Col·lectius? 
La investigació del comando Barcelona prova que, d’una manera o altra,
ETA ha contactat amb grups violents, radicals i independentistes catalans
que li proporcionen informació per atemptar. Teníem raó quan,
arran dels incidents de la Universitat Autònoma,
vam alertar que això estava passant. No eren excuses”.

(Entrevista d’Enric Hernández a Jaime Mayor Oreja, Ministro de lo Anterior,
a El Periódico de Catalunya de Diumenge 28 de Gener, 
titulada “Independentistes Catalans donen Informació a ETA per atemptar”)

Que Ens Deixin En Pau
Moviments Socials, Repressió i Muntatges Policials

Barcelona, 29 de Gener del 2001
Centre Internacional De Premsa

Relació D’Annexos

1.Primer Comunicat i Primeres Adhesions Davant El Darrer Muntatge Criminalitzador

2. Irregularitats Documentades En la Detenció i Empresonament de Diego Sànchez

3. “Valdecasas Vincula Eta Amb Els Grups Antisistema” 
El Periódico De Catalunya, Dijous 25 de Gener

4. Querella Presentada Per la Familia De Zigor Larredonda

5. Joan Subirats, “Límites Difuminados”, El País, 17 de Gener

6. Maria Jesús Izquierdo (Departament de Sociologia UAB): 
“Les Víctimes Negades del Terrorisme d’Estat”

7. Informe Brigada Provincial d’Informació. ‘Operación Tambor’.
Desallotjament Acampada Antimilitarista Plaça Espanya.

7. Resolució Consell de la Informació de Catalunya (CIC) respecte al tractament informatiu de La Razón contra les Protestes Antimilitaristes (Inclou Carta de Josep Clemente que afirma que La Noticia es va configurar en Col·laboració Amb la Guàrdia Civil, El Cesid i La Delegació del Govern)

8. Dossier ‘Un Clima Enrarecido’. Repressió A La Caravana  de Dones Antimilitarista.

9. Diari de Girona, Dissabte 20 de Gener

10. Manuel Delgado, “Radical Criminal” a El Periódico, Divendres 26 de Gener

11. Comunicat De La Plataforma Cívica Per Un 12 d’Octubre En Llibertat,
Integrada per 130 Entitats Socials, Populars i Culturals

12. Comunicat de La Comissió de Defensa dels Col·legi d’Advocats de Barcelona
davant de les detencions i empresonaments del 12 d’Octubre de 1999.

13. Campanya de Criminalització de la RAK (Resistència Antifeixista de Cornellà)

14. Isabel Clara-Simó, “La Virreina” a Avui, 29 de Gener del 2001

ALGUNES FONTS CONSULTADES
* Dossier Contra La Impunitat Policial. 
Campanya Contra La Impunitat Policial, Subscrita per 100 Organitzacions.
* Manifesta’t Que Es Ben Lícit. 
Dossier El·laborat Per Les Persones Detingudes El 12 d’Octubre del 1999
*Tornen Els Grisos. Arran Dels Fets de la UAB. Editorial El Jonc. Varis Autors
* Bassa, David: Quan Els Malsons Esdevenen Realitat, Editorial El Jonc, Lleida, 2000
*ANUARI CONTRA-INFOS. De Juny 1998 a Desembre 1999. Editorial Virus/Zitzània

1.Primer Comunicat i Primeres Adhesions Davant El Darrer Muntatge Criminalitzador

Contra la Criminalització 
dels Moviments Socials

Aprofitant la detenció de dos pressumptes membres del Comando Barcelona d’ETA, la Prefectura Superior de Policia de Barcelona ha engegat una campanya de persecució clarament criminalitzadora de persones relacionades amn moviments socials. Han efectuat detencions indiscriminades que després de ser traslladades a l’Audiència Nacional amb l’aplicació de la Llei Antiterrorista i tota la vulneració de drets que això comporta, han quedat en llibertat sense càrrecs, demostrant-se la seva nul·la relació amb els fets que se’ls imputava. El tractament que els mitjans de comunicació van fer dels fet van provocar no tan sols una condemna prèvia, sino que les seves vides han quedat marcades per sempre.

Tot ì això, han continuat i previsiblement continuaran les detencions indiscriminades, que des de les fonts policials es fa un especial esforç a relacionar amb diversos moviments socials (independentistes, anarquistes, okupes, antifeixistes, etc...). Els mitjans de comunicació continuen actuant amb una credbilitat cega cap als informes policials, sense cap mena de contrastació de les informacions, vulnerant així diversos punts del Codi Deontológic del Col·legi de Periodistes.

Volem recordar que el Cos Nacional de Policia no és imparcial en aquestes acusacions i que ara pretém rematar operacions anteriorment abortades per la pressió social. Des dels moviments socials i amb el suport de gran part del teixit associatiu s’ha denunciat a aquest estament com a responsable d’actuacions clarament desmesurades i vulneradores de drets fonamentals (brutals desallotjaments de cases okupades, càrrega policial a la UAB, policies apuntant amb pistoles a manifestants, esdeveniments relacionats amb la desfilada militar del 27 de maig, etc...), fets que un cop han sortit a la llum han desprestigiat considerablement aquest cos, així com a la Delegació del Govern a Catalunya. L’interés del Ministeri de l’Interior és clar: aprofitar la legitimitat social al voltant de l’anomenada lluita antiterrorista per extreure informació, controlar i desestructurar moviments socials de base a la ciutat.
Per tot això, exigim:
-L’immediata posada en llibertat dels i les detingudes.
-L’escrupulós respecte de la pressumpció d’innocència.
-El rigor professional a l’hora de difondre 
informacions des dels mitjans de comunicació.
-La finalització de la campanya de criminalització 
dels moviments socials des de la Delegació del Govern a Catalunya
Primeres Adhesions:
Associació de Veïns Trinitat Vella, Assemblea de Joves Gramanet de Besós, Associació d’Amics de l’Artesania i la Cultura, Associació Catalana de Solidaritat amb Nicaragua i Centramérica de 9 Barris, Associació de Circ Rogelio Rivel, Associació Circ de Catalunya, Associació Cultural ‘Amics Del Reciclatge’, Associació Juvenil Socio-Cultural de Prosperitat, Associació Metropolitana per a la Radiodifusió Alternativa, Associació Per la Producció Audiovisual, Ateneu de Cornellà, Ateneu Llibertari Baix-Sud, Ateneu Llibertari de Gràcia, Ateneo Libre Pensamiento, Ateneu Independentista i Popular ‘La Torna’ (Vila de Gràcia), Arsec, Barrio, CAM, Campi, Casal de Barri Prosperitat, Casal de Joves Guinaueta, CGT-Catalunya, Cgt-Baix Llobregat, CNT-AIT, CNT(Sindicato de Oficios Varios de Viladecans), Club de Rol W.A.E. (Ass. de Rol Prosperitat), Col·lectiu ‘Al Enemigo Ni Agua’, Col·lectiu Màquia, Col·lectiu RONDA, Coordinadora Contra La Marginació de Cornellà, Cso Kan Mireia, Cso Kasablanca (Molins), Cso Els Timbres, Despatx d’Advocats Laboral i Popular (DALP), Editorial Virus, El Bidó de 9 Barris (comunicat propi), Ecologistes i Pacifistes de 9 Barris, El Lokal, Esplai Guinaueta, Euskal Etxea Barcelona, Esquerra Revolucionària, Gràcia-Municipi Lliure, IGUALA (associació Comunicació i Sensibilització), Hijos (Barcelona), KER, La Prosperitat-Cultura en Acció, Mesa Cívica Sant Martí, Ombu, Plataforma Contra la Impunidad (Sta. Coloma-Badalona), Prosperitat-Casal de Joves, Ràdio Línia 4,REDS (Red Europea del Diálogo Social), 
Resistència Antifeixista de Kornellà, Rock and Trini, 1917

2·Irregularitats En La Detenció i Empresonament de Diego S.B.
(Incomunicació, Estigmatització i Tortura)

L’aplicació de la legislació antiterrorista (LAT) contra Diego S.B., la posterior ordre de presó incondicional comunicada i l’ingrès en la macropresó de Soto del Real a Colmenar Viejo (Madrid) en una situació d’incomunicació, han fet que la informació sobre la seva situació sigui avui preocupantment limitada.

En tot cas, el seu lliurament als Jutjats de Guàrdia de Barcelona, la seva detenció, l’aplicació de la LAT, la presó i la criminalització i estigmatització d’organismes de l’independentisme català, han reproduit les mateixes rutines d’altres muntatges policials que ens fan constatar i denunciar;

1.- La incomunicació i desinformació, quinze dies després de l’operació policial, encara tenim sobre la situació de Diego S.B. En primer lloc, Diego va arribar a entrar als Jutjats de Guàrdia d’on va ser expulsat per agents de la Guàrdia Civil i, a fora, detingut per agents de la Policia Nacional. La detenció “a les rodalies” es un altre escena de teatre policial per trasnmetre ‘eficàcia’ i espectacularitat. No hi ha cap mèrit policial en la seva detenció: Diego Sánchez ja havia comunicat als seus familiars que s’anava a lliurar a la Justícia i redactà una carta que dirigi als Jutjats, al Col·legi d’Advocats i a Barcelona TV (aquesta darrera, a l’espera de ser confirmat, hauria estat trencada).

2.- Les tortures inhumanes i maltractaments indignes soferts per Diego S.B. durant el seu passi per dependències policials en aplicació de la legislació antiterrorista. Fet constatat en comunicació amb Zigor Larredonda durant les tres úniques hores en que va veure Diego a la presó de Soto del Real. La nostra profunda preocupació pel tracte que pugui està rebent.

3.- Els drets jurídics fonamentals que assisteixen a qualsevol ciutadà o ciutadana i, per tant, l’estricte respecte a la pressumpció d’innocència que ha estat condemnat d’avantmà pels teletips policials i els media que els reprodueixen íntegrament.

4.- La barroera criminalització de moviments socials alternatius desfermada amb el lliurament a la justicia de Diego S. I en especial, del independentisme català i del moviment antifeixista. En aquest sentit cal puntualitzar mentides que han anat sortint i desapareixent.

- Diego Sanchez no estava repartint cohets amb furgoneta el 12 d’Octubre de 1999 a Sants. Fonamentalment, perquè no va assistir a la manifestació i, fonamentalment, perquè no hi havia cap furgoneta.

- Dels suposats ‘incidents’ de Banyoles, va ser absolt en el seu dia pels jutjats corresponents.

Constant un cop més la pràctica de la tortura a l’Estat espanyol, quedem a l’espera de poder conèixer i oferir-vos tota la informació necessària sobre la situació personal, jurídica i penitenciària de Diego S.B. Des de la constatació que en els darrers dies s’ha aplicat una llei especial que permet i ampara la tortura contra set ciutadans i ciutadanes de Catalunya dels onze que s’han vist implicats: cinc han sortit en llibertat sense càrrecs, tres amb llibertat sota fiança, dos han ingresat a la presó i una darrera es troba en situació d’indefensió jurídica, al negar-se l’Audiència Nacional a rebre-la.

Barcelona, 29 de gener del 2001

Per Rebre Tots els Annexos:
suport@sindominio.net
Telèfon: 696.047.917

___________________________________________________________________________

Per Adhesions: El Dossier “Que ens deixin en Pau” es va Presentar Públicament Dilluns 29 de Gener Al Centre Internacional de Premsa amb la Presència de Diferents Membres dels Moviments Socials. El Dossier Definitiu amb les Adhesions Definitives Es Presentarà el 23 de Febrer en el Marc de Les Jornades Antimilitaristes Convocades al Convent de Sant Agustí de Barcelona per l’Assemblea Antimilitarista de Catalunya. Podeu fer Arribar les Vostres Adhesions a:   suport@sindominio.net o torna@gracianet.org